Rendezte: Joe Dante, amerikai horror
Két amerikai srác száll le egy birkákat szállító teherautó platójáról, valahol a Ködös Albionban, azon belül is az isten háta mögött. Friss, taknyos-párás levegőt beszívva, végtelennek tűnő réteken sétálnak át vidáman, csajokról beszélgetve, hogy aztán naplemente után egy kis falusi fogadóban pihenjenek meg. A hely neve: „A lemészárolt bárány”
„De hol a bárány?”
– kérdezi Jack, a páros harsányabbik tagja, nem sejtve, hogy valójában ők maguk
lesznek az áldozati állatok. A kricsmiben aztán megkezdődik a helyiek elkerülhetetlen
élcelődése a jenki suhancokon - a két kultúra kölcsönös fricskázása egyébként a
film teljes játékideje alatt jelen van -, mígnem kiborul a bili a falra festett
pentagram említése okán, és a fiúkat szélnek eresztik. Vesztükre, mert megtámadja
őket egy farkasember, aki/ami Davidet csak megsebzi, továbbadva neki szörnyű
kórságát, Jacket viszont megöli, ám ő kénytelen mindaddig élőholtként kísérteni
barátját, míg a vérvonal meg nem szakad. David aztán kórházba kerül, ahol
összejön az ápolónőjével, ám a románc nem lehet hosszú életű.
John Landis a Kelly Hősei forgatása alatt írta meg a
film forgatókönyvét, ahol asszisztensként dolgozott. A szkript aztán 11 évvel
ezután, 1981-ben válhatott mozgóképpé. A Blues Brothersel ekkor már
ismertté és elismertté vált direktor ötödik filmje ez, mely egyszerre visszatérés
a mocskos grindhouse-os múlthoz, és tisztelgés a klasszikus Universal film
előtt, melyre többször is utalnak. Mi az hogy utalnak, David egyenesen Lon
Chanei Jr. történetével veti össze saját sorsát újdonsült barátnője ágyában.
„ – A bábozás is művészet. – Az erőszak művészete? – Az is
a művészethez tartozik.”
Az Egy amerikai farkasember Londonban azon egyszerre
vicces és rémisztő filmek közé sorolható, mint például az Evil Dead
trilógia, vagy a Hullajó. Vicces, de azért sokkal inkább horrorfilm,
mint vígjáték. Jó példa erre az egyik álomjelenet, melyben német katonai
egyenruhába öltözött farkasemberek mészárolják le David családját. Röhejes az
egész, de mégis hátborzongató. Említett képsorok amúgy gyaníthatóan nagy
hatással lehetettek Rob Zombiera. (Werewolf Women of the SS címre
keresztelt, vérfarkaskatonás kamuelőzetes a Grindhouse-ban.) De
említhetném a film végén, a pornómoziban lezajló csevelyt David és áldozatai
közt is, az a jelenet egyszerűen bravúros.
A film nagyon jól van felépítve, nyíl egyenesen halad előre,
felesleges jelenetek nincsenek, s bár az újdonsült vérfarkas első
felbukkanására egy órát kell várnunk, ezt egy cseppet se bánjuk. Már csak azért
sem, mert itt láthatjuk minden idők legjobb átváltozós jelenetét, amelynek
hatására az akadémia új kategóriát vezetett be, így Rick Baker első ízben
vehette át a legjobb maszkokért járó Oscar díjat. Csontok ropognak, körmök
szakadnak, David teste és arca megnyúlik, miközben agonizál a padlón. Mindenki
felejtse el a Twilight pukkanással átalakuló vattacukor farkasembereit.
A transzformáció fájdalmas dolog. Jack maszkjai is nagyszerűek, aki az
események előrehaladtával egyre rosszabb állapotban bukkan fel. A végén már
csak pár szikkadt bőrcafat tartja egyben, cinikussága viszont egyre növekszik.
„Ma éjjel ne menj el, különben életeddel fizetsz. Gonosz
hold jön föl.”
A film zenéje is szót érdemel. Landis csupa olyan betétdalt
válogatott össze, melyeknek címében szerepel a Moon (Hold) szó. Az már csak a
hab a tortán, hogy a dalok szövege rímel is az alattuk látható eseményekre.
Kedvencem David téblábolása az ápolónő, Alex lakásában, a Creedence Clearwater
Revival- Bad Moon Rising című szerzeményére. A betétdalok
terén hasonló következetesség figyelhető meg az 1992-es, szintén John Landis által
rendezett Harapós nő esetében is, ami akár testvérfilmnek is tekinthető.
És ha már ez szóba került, akkor meg kell említenem az 1997-ben készült
folytatást is, mely Egy amerikai farkasember Párizsban címre hallgat, és
igen gyenge eresztés.
„Charles herceg egy buzi!”
Végül két érdekesség. A pornómoziban vetített igen vicces szexfilm címe See You Next Wednesday (Viszlát jövő szerdán). A szöveget Landis állítólag a 2001: Űrodüsszeiából vette, melyben a születésnapi üdvözlés végén hallható, az viszont biztos, hogy a rendező névjegyévé vált és több filmjében is elhangzik, illetve feltűnik nem létező filmek címeként.
A stáblista végén a készítők gratulálnak Charles hercegnek és
Diana hercegnőnek, akik ’81 júliusában házasodtak. Úgy gondolták szép gesztus
ez, ha már elhangzik a filmben a fent idézett mondat.
(Jelen írás eredetileg a Filmkaptár magazin 24. számában jelent meg)
(Jelen írás eredetileg a Filmkaptár magazin 24. számában jelent meg)
Nincsenek megjegyzések:
Megjegyzés küldése