Történetünk főhőse épp szabadságát tengeti egy hajón ringatózva az óceánon bájos feleségével, akit nagy nehezen sikerül leküldenie sörért, az asszonyság legnagyobb szerencséjére. Miután férjura magára marad a fedélzeten, különös köd kezd közelíteni a hajó felé (vagy fordítva), és telibe kapja a férfit. A hatás nem marad el. Scott Carey elkezd összemenni. A változás eleinte nem túl szembetűnő, valójában csak a baleset áldozata veszi észre magán, hogy valami nem stimmel. A felesége némi fogyásnak tudja be, hogy hirtelen minden ruhája nagy lett rá, de Carey tudja, hogy valami baj van, és rövid időn belül rájön, hogy a probléma forrása a rejtélyes köd, amiről egyébként semmi konkrétat nem tudunk meg, de nem is ez a lényeg.
Miután már
szemmel láthatóan alacsonyabb lett, és az orvosi diagnózis is megtörtént – nem
tudom, hogy mi az oka uram, de ön megy össze – az események és a zsugorodás
folyamata felgyorsul, így főhősünk rövid időn belül mindössze fél méteresre
zsugorodik. Ebben az állapotában megismerkedik egy igen bájos cirkuszi törpe
lánnyal, ám turbékolásuk nem tarthat sokáig, a folyamat ismét erőre kap, egy
snittel később pedig már egy babaház belsejében járunk. Amit ettől kezdve
láthatunk, az egyszerűen zseniális. Egy sajnálatos macskatámadást követően –
hihetetlen hogy mennyire fenyegető tud lenni egy cica – az ekkora már pár
centisre redukálódott emberünk a ház pincéjében köt ki, ahonnan számára nincs
kiút, legalábbis egyelőre. Helyzete reménytelenné válik, de nem adja fel, és küzd
céljáért, ami folyamatosan változik. Először a pincéből való szabadulás, majd
az élelemszerzés, és a puszta túlélés hajtja. A kiszemelt süteménydarab egy pókháló
alján foglal helyet, a háló pedig nem lakatlan.
Az effektek egyébként többnyire
remekül sikerültek. Egy-két kis hiba azért itt is becsúszott, ami az egymásra
vetítéses technika velejárója volt, de ezek felett garantáltan könnyen szemet
fogsz hunyni. Amikor Carey miniatűrre zsugorodva mászkál teljesen hétköznapi
tárgyak között, a látvány roppant meggyőző. A legjobb az asztalhoz ragadt festékkeverő
léc. Nem hangzik túl izgalmasan? Majd csak figyelj. És ha már effektek, akkor
következzék némi érdekesség. A szivárgó bojlerból aláhulló, majd visszaverődő
vízcseppeket a trükkcsapat vízzel töltött, majd földre ejtett kotonokkal
oldotta meg. Más megoldás nyilván nem volt.
Az internetes film adatbázisban a műfaji meghatározásnál a
horror és a sci-fi mellett a dráma is szerepel, nem véletlenül. A film
alapvetően a főszereplőre és annak kálváriájára épít, az utolsó harmadra
gyakorlatilag ő is marad az egyetlen szereplő. A rengeteg megpróbáltatás, majd
pedig a végső beletörődés után aztán átértékeli a helyzetet. Más szemmel néz
ezentúl a világra. Nem ő megy össze, a világ nő és változik körülötte
folyamatosan. A mű így eljátszik a végtelenül kicsi és a végtelenül nagy
fogalmával, melyeket igen nehéz elképzelni, az írónak itt azonban sikerült igen
szépen és egyszersmind szórakoztató módon leképeznie. Ez a bizonyos író pedig
nem más, mint Richard Matheson, kinek legismertebb műve a Legenda vagyok.
Matheson ezúttal nem csak a film alapjául szolgáló regényt írta, hanem maga a
forgatókönyv is az ő munkája. A rendező Jack Tarantula Arnold, aki a remek
forgatókönyvből kihozta a maximumot. Ha a véleményemre vagy kíváncsi, ez sokkal
jobb film, mint a Tarantula. Sőt, ez a korszak, és minden idők egyik legjobb
sci-fije is egyben.
Nincsenek megjegyzések:
Megjegyzés küldése